YAQUINA BAY VÄSKA A
"En grov pinne. Ibland en metallkedja."
Var?
"På ryggen."
Är det illa? Börjar han blöda?
"Ibland."
Är det hans husbonde som gör det?
Det är ingen fara.
Säg att jag är från The New York Times.
Jag vill hjälpa dig.
Men jag kan inte hjälpa dig om du inte hjälper mig.
Jag tror att han vill ha, du vet...
Jag vet vad han vill ha.
Ser du?
Han kan få det här. Men inte förrän vi är klara, okej?
En gång till.
Är det kakaoplantagens ägare som slår honom?
"Ja."
Okej. Är hans föräldrar döda?
"Nej." Han säger att de bor på landet.
Okej, så det är hans föräldrar som är döda.
Ja, jag tror det.
Vänta, vänta, vänta.
Kan du be honom ta av tröjan så att jag får se ryggen?
Vi måste ta en bild till tidningen.
Det är ingen fara.
Det här är jag.
Mike Finkel, från The New York Times.
Ursäkta.
Talar du engelska?
Lite.
Jag förstår inte det här. Den här tar mynt eller hur?
Jag tror det.
- Se där. - Du klarade det.
Varför tänder de ljus?
Så att folk får komma till himlen?
Jag är inte katolik.
- Är du tysk? - Ja.
Varför är du i Mexiko?
För lite vintersol.
Åh, ja.
Du, då?
Jag är journalist.
Journalist? Coolt.
Ja.
Det är bara ett jobb.
Vad heter du, herr Journalist?
Jag?
Mike Finkel, från The New York Times.
Lena. Trevligt att träffas.
Trevligt att träffa dig också.
- Tio minuter, Mike. Få den klar. - Jag jobbar på den.
Jag höjer 250 dollar.
- Allvarligt? - Ja. 250 dollar.
Herrejävlar.
Hur länge stannar du?
Bara ikväll. Jag är här så att de inte tar in nån vikarie för mig.
De placerade mig på Hilton.
Det är en cirkus där.
Jag synar.
På mitt hotell fanns en kille från Reuters,-
två från Le Monde och Kwiatowski från CNN.
Turn. Spader ess.
-500 dollar. - Skitsnack.
- Mike? - Jag jobbar på det.
- Den behöver korrekturläsas. - Nej då.
Hela grejen stinker.
Folk svälter på kusten-
och 30 mil inåt landet är det Bon Jovi och pommes frites.
Men de bryr sig bara om att få en cigarrlåda från Khadaffi till jul.
Gissa vad jag vill ha till jul? 6000 ord.
Spelar vi poker?
Spader kung.
Mes, mes.
-750 dollar. - Han har den jävla knekten.
Jag lägger mig.
Är vi redo för barrundan?
Visa oss, Mike. Har du knektarna?
Han behöver inte det. Du lade dig.
Kom igen, din jäkel, visa oss.
Jag?
Jag har inget. Par i tvåor.
Verkligen?
Kan nån hjälpa mig att håva in alla pengar jag vann?
Du betalar drinkarna ikväll.
Mamma.
Det här är 42nd Street.
Är den här pojken en slav? av Michael Finkel
Säljer sig till slaveri
Läste du den?
Läste den? Jag ramar in den nu.
Allvarligt. Det behöver du inte göra.
Jag är ditt största fan. Det är nio förstasidor på tre år.
Tio, men vem räknar?
Nio, tio, skit samma. Tar du ledigt nu?
Jag är på väg till redaktionen. Marcus och Karen vill träffa mig.
Jaså? Om vad då?
Ingen aning, men jag gissar att det rimmar på Smulitzer.
Jag önskar att jag kunde fira med dig.
Om du bodde här, så kunde du det.
Du vet att jag inte kan det. Kom hem snart.
- Det ska jag. Jag älskar dig. - Jag älskar dig också.
- Läget? - Polarn.
Jag vill inte störa dig,-
men Marcus fick ett samtal från Rädda Barnen-
om din artikel. Kakaoplantageartikeln.
De säger att det inte är Youssouf Malé på första sidan.
Det här är han.
Jag minns inte. Jag intervjuade dem båda.
Har de fel?
Det måste de ha.
Sånt händer jämt. Vi går och berättar för honom.
Visst.
Ta med dina anteckningsböcker.
De är också upprörda över en del av innehållet.
Allt går att kolla upp.
Det borde inte vara ett problem.
Om femton minuter?
Visst.
Är det han eller inte?
Allt jag skrev om Malé hände åtminstone en av pojkarna.
Är det här Youssouf Malé, eller inte?
Pojken med ärr som en bergskedja.
Ja, det är det.
- Är du säker? - Ja, jag är säker.
Bra. Visa oss var alla detaljer finns, i den här.
Jag kan inte det.
Varför inte?
För jag antecknade inte den dagen.
Är det inte han?
Artikeln handlade om att rädda unga människors liv.
Jag ville skriva om alla jag intervjuade. Jag hade en plan.
En mer aggressiv historia om korruptionen i hjälporganisationer.
Men vi tyckte att det var för brett.
Det här har inte att göra med nån annan än dig själv.
Du sa: "Skriv om bara en."
Antyd problemen genom en pojkes historia.
Och du hade helt rätt.
Jag trodde att du hade gjort research.
Det hade jag, men inte på samma plats.
Då är det inte research.
Mike, du måste inse hur det här kan skada-
organisationerna som jobbar med de här barnen.
För att inte nämna tidningen.
Du sa hur jag skulle skriva. Jag trodde att det skulle fungera.
Jag sa skriv om det, inte hitta på.
Den högre nivån är sanningen.
Du hade inte gjort all research, det är det som spelar roll nu.
Tror du att det skriver sig självt?
Du anställer folk som mig för att jaga historier.
Det är därför tidningen har en konkurrenskraftig fördel.
Jag gjorde det bästa med det jag hade.
Du ljög.
Jag förstår bara inte varför.
Du behövde inte bevisa nåt. Du är en lysande journalist.
Det förvånar mig.
Vi måste vara öppna om det här inför våra läsare,-
och det är ingen liten knipa.
Vet du vad det innebär för de där barnen?
För stödet din artikel gav dem, för deras framtid?
För din egen framtid? Vad i helvete tänkte du?
Det räcker, Karen.
Okej.
Jag kan skriva en rättelse, om det är vad ni vill.
Jag kan göra det just nu.
Jag går och skriver en rättelse, om det är vad ni vill, okej?
Men kan du vara snäll och inte skriva en ursäkt?
Om ni trycker en ursäkt, så får jag inte mer jobb.
Låt bli att skriva en ursäkt.
Bara det, snälla?
Du har en lysande framtid framför dig, Mike.
Men inte här.
FÄNGELSE
Mina damer och herrar, det här är er kapten.
Vi påbörjar inflygningen till Bozeman i Montana.
Till er som återvänder, vill vi säga välkommen hem.
Till er som besöker Montana för första gången...
Jag kan ha jobb igen till sommaren.
Om jag hittar nåt bra.
Jag kan be universitetet om löneförhöjning,-
eller undervisa på high school.
Nej, jag ska ringa runt.
Det blir fint att ha dig här ett tag.
Redaktörens kommentar:
Rättelse av Michael Finkels artikel. "Är den här pojken en slav?"
Tonya, det är Mike.
Finkel. Ja.
Ja, det var länge sen.
Jag har en bra idé för en snowboardingartikel.
Jag vill fota den med min krigsfotograf Chris, så den ser...
Men det här handlar om vintersport.
Det har inget att göra med det som hände.
Ed, Mike Finkel.
Inte sen AP-prisutdelningen, ja.
Jag har jobbat på en story om hemliga operationer i marinkåren.
Det känns som en story för GQ.
Men inga andra av mina artiklar har varit några problem.
Hur länge har vi känt varandra? Tvinga mig inte att tigga.
Okej, men klockan är 11.30.
Jag vet. Han kan inte vara på lunch för Playboy öppnar först kl. 11.00.
Jag förstår.
Det är okej. Det är okej.
Jag är så ledsen.
Hej, jag heter Pat Frato. Jag är reporter på The Oregonian.
Jag är säker på att du är upptagen med allt nu,-
men jag skulle vilja få din kommentar till Christian Longo-storyn.
- Vem? - Christian Longo. Barnamördaren.
Han mördade hela sin familj här i Newport.
De grep honom i Cancun förra veckan. Har du inte hört?
Nej. Varför berättar du det här för mig?
För när de grep honom, sa han att han var Mike Finkel,-
från New York Times.
Hallå?
Hallå? Mr Finkel?
Hallå?
Vänta lite.
FBI:S MEST EFTERLYSTA
Christian Longo, mord, Även: Mike Finkel.
Gripen
När de tog honom i Mexiko så förnekade han allt,-
men polisen tyckte att de hade tillräckligt för att gripa honom.
Han var en vanlig, intelligent, sansad man från en god familj.
Kommer hem en kväll och mördar sin fru och sina barn.
Det blev slutet för dem.
Han dränkte dem.
Men bevisen antyder att han ströp frun och babyn först.
Var är han nu?
I fängelset i Lincoln.
Han stannar där till rättegången, tror jag.
Det är bäst att jag-
börjar åka hem. Det är långt att köra. Men du kan behålla det här.
Tack så mycket, Pat.
Jag ville träffa dig lika mycket som du mig. Jag älskar dina artiklar.
Hör på.
Sa han nåt om varför han påstod sig vara mig?
Jag hoppades att du skulle veta det.
Det är en sån där grej, antar jag.
Tack så mycket.
Kära mr Longo, det här är Michael Finkel.
Jag har hört att du använder mitt namn.
Jag förstår inte varför, för jag minns inte att vi har träffats.
Men det gör faktiskt inget.
På ett sätt känner jag mig hedrad.
Jag vet att du ska upp i rättegång och borde undvika folk som mig,-
men jag undrar om du går med på att träffas?
Jag har själv gått igenom ett slags rättegång.
Medan du använde mitt namn så tog de mitt ifrån mig.
Efter det har jag rannsakat mig själv.
Jag har försökt ta reda på vem jag egentligen är.
Jag tänkte att du kanske kan berätta hur det är att vara jag.
Du får 15 minuter. Vakten är med hela tiden.
Ingen fysisk kontakt, förstått?
Är han i samma rum som jag?
Lincoln County har inte så många såna här fall,-
så han får det enda rum vi har.
Jag tänkte att eftersom han är anklagad för flera mord...
Besöksprivilegier beslutas enligt uppförandet här inne,-
inte vilka brott du begått där ute.
Och hur har han uppfört sig?
Longo? Exemplariskt.
Tack för att du ville träffa mig, mr Longo.
Kalla mig Chris.
- Trevligt att träffas, Chris. - Trevligt att träffa dig också.
Vad skriver du?
Förlåt. Gammal vana.
Ditt första intryck?
Ja, mina första intryck.
Vad skrev du?
Bruna ögon.
Det är inte så anmärkningsvärt.
Jag är säker på att 70 % av alla har bruna ögon.
Jag antar det. Inte jag.
Vet du, det finns en-
matematisk formel som kan beräkna hur ordinär man är.
Inte bara ens utseende, utan hela ens liv.
Enligt mina beräkningar är jag ganska ordinär.
Jag har varit hederlig och vanlig-
92,88 % av tiden.
Men det kan man inte tro när man läser tidningarna.
De skriver om mig och-
jag är bara ännu en...
Paria.
Ja. Precis.
Så varför... Varför jag?
Läste du The Times och tyckte att namnet lät roligt?
Nej, jag har följt hela din karriär.
Jag har alltid tilltalats av ditt skrivande.
Äventyret.
Hur du står upp för dem som inte har en egen röst.
Jag har nog läst allt du har skrivit. Jag tyckte att jag kände dig.
Jag läste om dig i tidningen.
Gjorde du det?
Jag borde ställa dig samma fråga.
Jag tolkar det som ett ja.
Varför det?
Jag vet inte.
Jag ville att artikeln skulle vara enastående.
Men innerst inne vet jag inte varför.
Och nu är du här.
Pressen har jagat mig,-
och jag har fått förfrågningar från olika tidningar.
- The Times? - Inte ännu.
Jag vet att jag är värdefull för folk som du.
Och inte allt har sagts ännu.
Men de flesta journalister-
vill bara skriva det som deras läsare vill höra.
De tar sig inte tid att ta reda på sanningen om vad som verkligen hände.
Men det kanske inte spelar nån roll nu.
Självklart spelar det roll.
Sanningen spelar alltid roll.
Den verkar vara viktig för dig.
När jag var du,-
så var jag lyckligare än jag varit på länge.
Tror du att du nånsin kan föreställa dig att vara mig?
Longo! Dags att gå.
Mike.
Jag vill berätta min version.
Bara för dig.
Jag vet att du vill skriva om det,-
så jag vill ha två saker i gengäld.
Vad då?
Jag vill att du lovar-
att du inte berättar för nån om vad jag sagt, förrän efter rättegången.
Och i gengäld-
får du exklusiva rättigheter.
- Okej? - Jag lovar.
Men du kanske inte gillar det jag skriver om dig.
Jag förstår.
Vad är det andra?
Jag vill att du lär mig skriva.
- Är det här han? - Ja.
Du kanske inte hör av honom igen.
Jo, det kommer jag att göra.
Jag tror att han litar på mig.
Kan du lita på honom?
Gör inte så där.
Tror du inte att jag har dubbelkollat polisrapporterna?
Det här är en story som dyker upp bara en gång i livet.
Ser du inte att det är en andra chans?
Käre Mike.
Skriva vad jag vet?
Här är en lista på allt jag gjort fel i livet,-
så att jag bättre kan förstå hur jag hamnade där jag är nu.
Min far var strikt.
Jag stal en gång mynt av honom...
Vi gifte oss unga och kämpade till en början med att få jobb.
Eftersom de gillade vad jag gjorde, så fick jag fart på karriären.
Jag fattade korkade beslut om pengar.
Vi reste mycket.
Barnen kom som en flock starar.
Ingen berättar hur svårt det är att ha barn.
Allt jag ville var att ta hand om dem.
Man tar sig bara igenom.
Det här var åren med uppgång...
Oavsett vart vi reste-
så fick jag aldrig tillräckligt med jobb för att ge dem det de förtjänade.
Vi blev vräkta.
Vi flyttade från Ohio hela vägen till Oregon.
Motell, snabbmat.
Det var en välsignelse att ha vuxit upp som ett Jehovas vittne,-
för det var där jag mötte min fru.
I två månader bodde vi i lagret. Vi var på flykt.
Skam är en hemsk känsla för en man.
Förlora sin värdighet inför fru och barn...
Jag tog alla jobb jag kunde hitta.
Jag jobbade fyra månader på Starbucks,-
och serverade kaffe till killar som hade jobbat för mig.
Bilen vi körde gick sönder, så jag stal en på en bilfirma.
Alla mina vänner gick i college medan vi lärde våra barn att gå.
Jag önskar att jag hade fått gå i college.
Det kändes bra att göra M.J. glad.
När jag ser tillbaka på mitt liv före den hemska natten,-
är det som att se på en akvarell.
Konturerna är tydliga, men de bleknar i kanterna-
och blir till fläckar.
Allt efter det-
är svart.
- Hur länge stannar du? - Några dagar.
Vad hette hon?
Frun?
- MaryJane. - Och barnet?
Madison.
Hur gammal var hon?
Hon var tre.
Jag vet vad jag gör, okej?
Jag vet.
Sköt om dig.
Jag ringer, okej?
Älskar dig.
Är det här?
Andra våningen, den till vänster.
Kan vi gå in?
Den är tom, polisen har tömt den. Men jag kan visa var de hittades.
Enligt coronern blev MaryJane och Madison-
misshandlade och strypta till döds,-
lades sen i två resväskor med vikter och sänktes här.
En vattenledning slogs sönder när de sjönk,-
vilket noterades nästa morgon,-
och det var orsaken till att kanalen genomsöktes följande vecka.
Det är ganska öppet här.
Jag vet. Galet.
Zach och Sadie fördes 25 km söderut-
och kastas i vattnet i Waldport, där borta.
Varför köra 25 km för att dumpa kropparna i nästa stad? Det är konstigt.
Kanske han ville bli fast.
- Varför flydde han då? - Kanske han ändrade sig.
Det var här han sänkte dem.
De dog inte av fallet, de drunknade.
Om inte kylan gjorde att de fick hjärtstillestånd.
Det var minusgrader den kvällen.
En fasansfull sak att göra.
Om han gjorde det.
Om?
Han tänker förklara sig oskyldig.
Hur vet du det?
Han sa det.
Har du talat med honom?
- Jag har träffat honom. - Varför det?
Jag ville höra hans version.
Jag är inte säker på att Christian Longo förtjänar att få berätta.
Alla förtjänar att få berätta.
Mamma!
Jag vet att du gjorde det.
Du vet att du gjorde det.
Vi måste inte veta hur eller varför,-
vi behöver bara tre små ord. De kan sägas snabbt.
Jag kan inte just nu.
Jag är ledsen.
FELAKTIGA BESLUT
Ditt brev var fantastiskt, Chris.
Jag kan inte skriva den här storyn mellan oss,-
som en artikel.
Men den kan bli en bok.
Jaså?
Men om vi skriver nåt tillsammans-
är det vad du berättar, inte hur, som är viktigt.
Jag vet. Det är bara det,-
att du talar så fint, du är så bra med ord,-
och jag vill också kunna det.
Det inspirerar mig. Jag behöver det.
Okej.
Vi byter.
Jag hjälper dig med skrivandet, du svarar på en fråga.
Okej.
På sidan 23 skriver du:
"När jag förlorade jobbet, trodde MaryJane att jag försökt få sparken,-
"men jag sa aldrig att det var ett jobb jag inte ville ha."
Det är en dubbel negation: "...sa aldrig att jag inte ville".
Okej.
Det är svagt, en dubbel negation.
Bra journalistik är att skriva: "Det var ett jobb jag ville ha."
Jag fattar. Två negationer blir inte nåt positivt.
Min tur.
Varför tog du kontakt med den tyska tjejen i Mexiko?
- Hur känner du till det? - Jag har talat med henne.
Jag vet inte.
Jag... Jag sörjde så mycket,-
det var som om den gamle Chris Longo var död.
Men du låg med henne den första natten.
Jag vet inte.
Så säger hon.
Gjorde du vad du anklagas för, Chris?
Jag älskade min familj.
Jag ville bara deras bästa.
Jag är så ledsen, Mike. Jag klarar inte av det här just nu.
Klarar inte av vad då?
Jag kan inte berätta vad som hände.
Okej. Då...
Varför fly till Mexiko efter att de hittats?
Du måste förstå att det får dig att verka skyldig.
Ibland-
måste man acceptera att se åt ena hållet-
för att skydda nåt viktigare.
Om du döljer nåt från mig så kommer jag att få veta det, Chris.
Det är mitt jobb. Jag söker överallt.
Varför dödade du dem?
Jag dödade inte dem.
Den handlar dels om brott, men också om skuld.
Den handlar om själva skrivandet.
Är det säkert att det blir en hel bok?
Är du säker på att det räcker?
Det är en bok, det är en bok.
Och vi får inte sen veta att den är som din Afrika-story?
Föreställ dig hur svårt det skulle bli för oss.
Visst, visst.
Ni har inget att oroa er över.
Allt hände på en gång, och jag hade fem munnar att mätta,-
så jag tog vilket jobb som helst.
Var det då som du började stjäla?
Känner du till det?
Det var bara små saker.
Mat och kläder, blöjor. Böcker.
Den där-
nallen som de hittade med Madison. Den var från början Zachs.
Sen fick Sadie den och sen Madison.
Bara för att jag inte hade råd med nya leksaker.
Vad för slags förlorare kan inte ens...?
Det säger mer om dig än nåt annat.
Gör det?
Det är precis sånt jag vill ha med i boken.
Chris, det är inte lätt-
att relatera till nån som anklagas för fyra mord.
Men alla förstår att ett barn behöver en leksak.
Det känns som om nallen dog när hon dog.
Jag har inte tänkt på det så.
Det här är mitt anteckningsblock från Afrika. Titta.
Titta.
Det är konstigt.
Två män i samma ålder-
från helt olika bakgrund, med olika utbildning,-
ändå är det nåt med oss som är så likt.
Vissa saker han skriver är verkligen...
...rörande.
Du tror att han är oskyldig, eller hur?
Jag tror ingenting längre.
Jag säger ett ord, och sen skriver vi ner det första vi kommer att tänka på.
Okej? Framtiden.
Framtiden?
Jag skrev "en ny möjlighet."
Jag skrev ingenting.
Okej, din tur.
Kärlek.
"Nåt jag alltid strular till."
Det är deprimerande, men sant.
Det är konstigt,-
för jag skrev "Mike och Jill".
Va?
Jag antar att jag tittade på dig,-
och trodde att du skrev om henne.
Kanske du gjorde det, på ett sätt.
Jag trodde du skulle skriva "M.J."
Jag kunde inte.
Varför inte?
Det är för komplicerat.
Hurdan var hon?
Vacker.
Stöttande. Hon var en bra mamma.
Lojal.
Vi hade en pakt,-
vi skulle aldrig ljuga för varandra.
Det var mycket viktigt.
Du måste sakna henne.
Ja.
Hon var som havet.
Hur då?
Hon var djup.
Böljande.
Ibland stormande.
Det var fint.
Vi tar en till.
Okej, men det är så svårt.
Det är bra att det är svårt. Det är därför det är en bra övning.
"Lögner."
"Lögner"?
- Är jag en lögnare? - Ja.
Är jag en lögnare?
Du stal min identitet.
Jag var i Mexiko. Vem skulle jag välja?
Jag vet inte. Dr Seuss?
Jag behövde välja nån som ingen kände till.
Förlåt.
Det gör inget. Jag vet att jag inte är speciell.
För mig är du det.
Visste du att hans riktiga namn är Theodor Geisel?
Dr Seuss. Ja, det visste jag.
- Visste du det? - Han föddes i Wisconsin.
Det finns en park där, med statyer av alla Dr Seuss-figurer.
Du seussade mig. Imponerande.
Jag har barn.
Vi åkte till Seussland.
Dags att gå.
Okej, kompis.
Tack, Mike.
Nu går vi.
Ju mer jag hittar, desto mer tror jag att det här är det bästa jag gjort.
Har du en titel?
"True Story".
Och när tror du att du kan visa oss nåt?
Snart. Mycket snart.
Det börjar bli dags att avsluta, Shortstop.
Shortstop.
Det är mitt smeknamn.
"Long-go".
"Short-stop".
Shortstop. Vi dedicerar den till honom.
Dedicerar...?
Boken.
"Till Shortstop." Som en vink.
Vad menar du med en vink?
En vink är-
när en författare lägger in ett hemligt budskap åt nån speciell.
Som ett privat skämt.
Coolt.
Min mamma kommer att bli stolt.
Chris, om du blir dömd,-
så kan jag inte ge dig pengar för boken.
Även om jag ville det, så tillåter lagen inte det.
Jag förstår.
Bara du inte hoppas på det.
På vad?
Att jag blir dömd.
Tack.
Det var HarperCollins.
Och?
De erbjöd mig 250000 dollar i förskott.
Oj.
Det är precis vad de behöver. De älskar den.
De vill att jag skriver på genast.
Har han berättat hela historien?
Han har berättat det jag behöver.
Gjorde han det?
Jag vet inte.
Kan du-
- vara försiktig med den där? - Förlåt.
Nej, nej.
Det är bara det att jag vill skicka en papperskopia av de första kapitlen.
Är du okej?
Ja.
Jag är glad att det löste sig.
Du borde vara stolt.
Hur har det varit den här veckan?
Jag tror att jag ska erkänna mig skyldig till allt, så att det är över.
Folk kommer att tro vad de vill. Det spelar ingen roll vad jag säger.
Jag vet hur det är att undvika sanningen, Chris.
Men jag känner igen en andra chans när jag ser den.
Jag har aldrig erkänt det här för nån, inte ens för Jill,-
men det som jag avskedades för,-
det gjorde jag.
När jag skrev artikeln så hade jag inte blandat ihop anteckningarna.
Jag kombinerade inte personerna av misstag.
Jag visste vad jag gjorde.
Jag visste att läsarna skulle bry sig mera-
om de trodde att det hade hänt bara ett barn, istället för fem.
Och jag ville att folk skulle bry sig.
Jag blev så upptagen med att försöka berätta en bra historia,-
att jag helt tappade greppet om sanningen.
Gör inte samma misstag som jag.
Om du skyddar nån, eller ljuger för dem,-
så kanske det känns lättare,-
men det kommer att finnas där och till slut förgöra dig.
Målet delstaten Oregon
mot Christian Michael Longo, fallnummer VRN1641.
Finns svarande närvarande och representerad?
Ja, herr ordförande.
Den svarande reser sig.
Mr Longo, jag ska gå igenom åtalen ett och ett-
i den ordning de kommit in.
Vad är ert svaromål när det gäller Zachary Longos död?
Min klient erkänner sig icke skyldig.
Vad är ert svaromål när det gäller Sadie Longos död?
Min klient erkänner sig icke skyldig.
Det här är Mike Finkel. Är svaromålen i mål 641 klara?
Hur gick det?
Vad är ert svaromål när det gäller MaryJane Longos död?
Min klient erkänner sig skyldig.
Vad är ert svaromål när det gäller Madison Longos död?
Min klient erkänner sig skyldig.
Ordning. Ordning.
Mr Longo,-
inser ni hur förvirrande dessa svaromål är för domstolen?
Om ni inte har blivit underrättad annorledes,-
så kan ni dömas till minst en livstidsdom.
Ja, sir, jag förstår det.
Har ni några frågor?
Nej.
Du antydde att han skulle svara icke skyldig på alla punkter.
Jag vet, jag vet.
Alla nyhetsbyråer i landet skriver om det här,-
men du verkar famla i mörkret.
Ja, jag inser det.
Du måste lova att du ger oss nåt användbart.
Utan det har vi ingen bok.
Fan!
Vad gör du? Vad gör du?
Du sa att du var oskyldig!
Jag är ledsen över det.
Det borde du vara!
Vem erkänner sig skyldig till två mord men oskyldig till de två andra?
Korkat.
Chris, jag förstår inte.
Du har inget intresse av att berätta sanningen,-
så varför ska jag tro på nåt du säger?
Ibland är sanningen inte trovärdig. Det gör den inte mindre sann.
Vad fan pratar du om?
Hör du dig själv? Sluta. Säg nånting sant!
Jag borde det, men jag kan inte. Det här handlar inte bara om mig.
Vem skyddar du?
Det kan jag inte säga.
Jag vet bättre än att blint lita på mina källor.
Om nån vet det, så är det jag.
Men det här är annorlunda. Det har gått månader.
Mitt rykte står på spel, eller det som finns kvar.
Mike,-
du är en god vän.
Jag står i stor skuld till dig.
Så stor skuld.
Sluta inte tro på mig, Mike.
Att skriva med dig är det enda som har hållit mig uppe.
Hur kändes det att skriva om din familj?
Det var svårt.
Mordrättegången börjar imorgon.
Jag föreslår att du tänker på dem ikväll.
Jag tänker på dem varje kväll.
Mr Finkel?
Jag är Greg Ganley,-
utredare hos Oregons justitiedepartement.
Jag assisterar åklagaren i målet mot Christian Longo.
Jag skulle vilja prata med dig.
Fint. Ska vi gå nånstans mera privat?
Tack.
Jag vet att du har kommunicerat med mr Longo.
Kanske han har varit uppriktig mot dig när det gäller rättegången, jag vet inte.
Men jag måste be dig hjälpa vår sida nu.
Så att rättvisa kan skipas.
Hjälpa er, hur då?
Berätta vad du och Longo har diskuterat.
Låt oss granska brev eller inspelade samtal.
Det kan jag inte göra. Jag lovade Chris att inte göra det.
Låt mig förklara.
Din medverkan kan göra skillnaden-
mellan att han döms eller friges.
Friges? Vad pratar du om? Han erkände sig skyldig.
Vi tror att han planerar att försöka förvirra juryn.
Om han kan tvinga fram ett ogiltigförklarande, så vinner han.
Jag förstår att det verkar ologiskt nu,-
men jag har sett många mördare i rättegångar.
För det mesta ser de ut som trängda djur,-
vilda och förvirrade.
Longo är lugn.
Han vet nåt.
Vi har att göra med en extremt farlig man-
som har dödat förut,-
och kommer att döda igen om han får chansen. Vad kan du göra för oss?
Jag försöker få dig att känna dig tillräckligt skyldig för att prata med mig.
Man kan säga att jag kastar skiten på dig.
Är du verkligen mannen som ska sätta honom på fri fot?
Du har gjort ditt. Nu är det lagen som gäller.
Jag kan inte hjälpa dig.
Får jag fråga varför?
Är det för att du inte vill dela med dig av ditt scoop?
Vill du behålla det för dig själv?
Okej.
Jag har sagt det jag ville säga.
Ring mig om du har svårt att sova.
Jill, hej.
Det är trevligt att träffa dig.
Din röst i alla fall.
- Chris? - Just det.
Jag försökte nå Mike,-
men jag fick inte tag på honom på mobilen,-
så jag undrar om du kan hälsa honom nåt.
Okej.
Hälsa honom att min advokat sagt-
att han kan ordna en plats åt honom när rättegången börjar imorgon. Okej?
Visst.
Bra. Det är så trevligt att prata med dig, Jill.
Mike är en så snäll person.
Han är en riktig vän.
Han är säkert så mot alla.
Nej, jag tror att du är speciell.
Jaha, okej.
Det känns som om vi känt varandra tidigare.
Han älskar verkligen dig.
Även om det verkar-
som om han inte vill uttrycka det.
Har han sagt det?
Ja.
Han berättar allt för mig.
Livet i Finkelbyn,-
hans skivsamling,-
ditt gamla piano,-
badkaret ni köpte tillsammans.
Han pratar på.
Det känns som om jag skriver en bok om honom, inte han om mig.
Jag förstår att han känner sig pressad.
Det måste vara jobbigt för dig att han är så upptagen.
Du vet ingenting om mig.
Men det känns som om jag gör det.
Jag vill inte att du ska känna dig obekväm.
Jag hoppas att vi också kan bli vänner.
Det skulle jag tycka om. Mike betyder så mycket för oss båda.
Min telefontid tar slut. Hälsar du honom?
Visst.
Tack, Jill.
Jag står utanför Lincoln Countys domstol,-
där åklagarna kräver dödsstraff för Christian Longo,-
som står åtalad för mord av första graden på sin hustru...
Varsågoda och sitt.
16 december.
En kväll vi ska prata mycket om.
Det var sista kvällen i den här kvinnan och dessa barns liv.
MaryJane Longo, 34 år.
Zachary Longo, fyra år.
Under förhören frågade jag honom vad som hänt med hans familj.
Han sa att han hade skickat dem till en bättre plats.
Vad tror ni att han menade med det?
- Att han hade mördat sin familj? - Att han hade, eller...
- Protest. - Ogillas.
En sån bil på bron kl. 04.30 på morgonen?
Jag har bott där hela mitt liv, och det var ovanligt.
Jag hörde några plask.
Så jag ropade-
till honom och frågade vad som hände. Han svarade:
"Ingenting."
- Ser du den mannen här idag? - Ja.
Kan ni peka ut honom?
Anteckna att vittnet pekade på svarande.
Känner ni den svarande?
Ja, det gör jag.
- Hur känner ni honom? - Jag är chef på Starbucks där han jobbade.
- Hur länge jobbade han där? - I två månader.
När såg ni honom sista gången?
Den 17 december. Han kom en timme för sent den morgonen.
- Det var dagen efter morden. - Ja.
Sa han nåt?
Han sa att hans fru lämnat honom för en annan man.
En reporter.
Hur verkade han?
Som vanligt. Väldigt lugn.
Väldigt avskärmad.
Ni sa att ni känner den åtalade. När såg ni honom senast?
Den 19 december.
- Två dagar efter mordet. - Ja.
- Vad gjorde han? - Han spelade basket.
Två dagar efter att hans fru och barn mördats.
Vi gick till samma gym.
Barnens kroppar uppvisar inte några tecken på kamp,-
så de kände och litade antagligen på sin mördare.
Både Zachary och Sadie hade modellera under naglarna.
Sadies tånaglar var målade med en pärlemorskimrande nagellack,-
precis som MaryJanes tånaglar.
De målade antagligen dem tillsammans.
Madison-
hittades i resväskan.
Små skrapmärken visar att Madison kommit till sans-
strax innan hon drunknade.
Ett dussin kapillärer i ansiktet brast när hon kämpade med att få luft.
MaryJanes kropp hittades i den här resväskan.
Hennes kropp var utsatt för våld.
En våldsam attack.
Hennes nacke var bruten.
Men det verkar som om det kan ha skett efter döden,-
då hon trycktes ner i väskan.
Åklagaren har inget mer, herr ordförande.
Då börjar vi med försvarets första vittne,-
Christian Longo, imorgon bitti.
Rätten ajourneras till kl. 10.00 imorgon.
Jag är så ledsen.
För vad då?
Det här måste vara svårt för er familj.
Varför pratar du med mig? Behöver du den här scenen till din bok?
Nej, inte alls.
Men du tänker skriva den?
Jag har ett kontrakt.
Du kunde välja att berätta så många historier, och du valde hans.
Han valde faktiskt mig.
Man väljer sin bröllopsdag, mr Finkel, sitt barns namn.
De viktiga sakerna. Han valde inte dig. Han utnyttjade dig.
Så, på kvällen den 15:e-
berättade du sanningen om er ekonomi för henne, för första gången?
Kanske det var för mycket på en gång,-
men ja, jag berättade allt.
Hon hade tårar i ögonen.
Men jag ville-
lyfta fram allt i ljuset.
Fortsätt.
Så jag berättade för henne-
att vi inte hade betalat för lägenheten. Att vi måste flytta igen.
Om kreditkorten som jag hade fått genom att förfalska hennes pappas namn.
Om de falska checkarna. Om hur jag stal bilen.
Jag tror att det sårade henne mest.
Jag hade gett den till henne på vår bröllopsdag.
Hon hade alltid velat ha en.
Hur reagerade hon när du berättade?
Hon blev upprörd.
När jag berättade om bilen så slog hon mig.
Hon skrek att jag skulle lämna henne.
Jag har aldrig sett henne sån.
Zach och Sadie sov i vardagsrummet,-
så jag gick och lade mig hos dem.
När jag vaknade var det morgon. Jag gjorde frukost åt barnen.
Jag gick för att kolla hur det var med MaryJane.
Hon sov med Maddie.
Jag väckte henne, hon knuffade sig förbi och gick in i badrummet.
Jag tog Maddie till de andra barnen i vardagsrummet.
Vi gjorde några figurer av modellera.
Det var dags att åka till jobbet.
Jag erbjöd att sjukanmäla mig,-
men MaryJane sa att jag måste gå eftersom vi hade så mycket problem-
att vi inte hade råd med sjukdagar.
Så hon klädde på sig och körde mig till jobbet.
Och-
jag oroade mig för henne hela dan.
När jag kom hem, sent på kvällen,-
stod dörren öppen.
Hon var hemma.
Hon hade bara sin morgonrock på sig.
Och hon ville inte prata.
Sen kollapsade hon.
Jag frågade henne vad det var.
Och jag blev faktiskt-
irriterad eftersom hon inte svarade.
Hon bara grät.
Jag gick in i sovrummet för att byta om,-
och då-
såg jag Madison.
Hon låg-
intrasslad i lakanet.
Hon såg sjuk ut. Blålila.
Hon rörde sig inte.
Jag gick dit och skakade på henne.
Då upptäckte jag att hon var kall.
Mycket kall.
Och jag kunde inte... Jag kunde inte fatta vad som hände.
Jag sprang in i vardagsrummet.
Jag tog tag i MaryJane och drog upp henne på fötter.
Jag skrek:
"Vad har hänt med Maddie? Vad är det med henne?"
Då kom jag att tänka på Zach och Sadie.
När jag sa deras namn blev MaryJane hysterisk.
Hon började slå mig med knytnävarna.
Och jag sa: "Du måste behärska dig."
"Du måste berätta vad som har hänt."
Jag försökte skaka henne.
Hon såg mig rakt i ögonen.
Och hon sa:
"Du gjorde det här."
"Det här är ditt fel."
Jag förstod inte vad hon pratade om.
Och sen sa hon:
"Du gjorde det här."
"Du dödade oss."
Så, jag... Jag tryckte upp henne mot väggen,-
och jag försökte få henne att säga var barnen var.
Jag knuffade henne,-
försökte få henne att berätta.
Men jag vet att jag... Jag tappade kontrollen.
Jag var så arg.
Vad sa hon?
Hon sa...
...att de var i vattnet.
Ordning, tack.
Hon sa att de var i viken.
Och hon föll ner på golvet.
Jag-
tog struptag på henne.
Hon tog tag i min underarm.
Men hon lät mig göra det.
Och jag vet att det var så hon dog.
Vad gjorde du då?
Jag gick och hämtade-
den stora och den lilla resväskan.
Jag lade MaryJane i den stora.
Jag tänkte göra detsamma med Madison,-
när jag fick en chock.
För hon andades fortfarande.
Inte så bra, men hon gjorde det.
Så jag lade ner henne.
Och-
trots att hon andades, såg jag henne som död.
Det fanns inget jag kunde göra för henne.
Ingenting.
Så jag-
lade min hand över hennes-
lilla hals.
Och jag tryckte.
Jag kunde känna hur livet försvann ur henne.
Sen drog hon efter andan igen.
Så jag tryckte hårdare.
Och sen insåg jag att jag inte kunde...
Jag kunde inte lägga henne i resväskan bara så där. Den var för stor.
Jag ville att hon skulle ha det bra.
Så jag lade ner några av hennes kläder.
Jag lade ner alla hennes favoritsaker.
Allt som skulle göra henne glad.
Hennes favoritnalle.
Det var nästan som om nallen dog när hon dog.
Sen tog jag väskorna med till viken-
och kastade dem i vattnet.
Och jag körde till bron.
Och jag bara-
stod där och tänkte på mina barn.
Varför tror du hon gjorde det här?
Varför inte bara ta barnen och åka iväg?
Hon sa en gång-
att om jag nånsin lämnade henne, så skulle hon inte kunna fortsätta.
Och genom att göra det här-
kanske hon försökte visa hur mycket jag betydde för henne.
Kanske hon trodde att hon kunde göra en god sak-
av två onda ting.
Som en dubbel negation.
Försvaret har inget mer.
Rätten är ajournerad.
Jag har nåt åt dig, min korrespondens med Longo.
Jag har över 100 brev hemma.
Det här var över 80 sidor långt. Du borde lämna in det.
- Skrev du tillbaka? - Ibland.
Brevvänner.
Du borde ta hand om dem. Du behöver dem till boken.
Det här är väsentligt bevismaterial.
Om du vill se väsentligt bevismaterial, så kom till mitt kontor.
Men du kan lägga undan det där. Det är över.
Om du hade övertalat mig att vittna, så skulle du ha haft det här.
Det kunde ha influerat juryn.
Ja, jag vet.
Om de dömer honom för dråp, så kan han vara ute om några år.
I slutändan så hade du inte varit ett trovärdigt vittne.
Du har gått igenom ett slags-
egen rättegång nyligen.
Och domslutet var att du är en lögnare.
Låt oss hoppas att juryn kommer till samma slutsats om honom.
Jag trodde du skulle vara längre.
Varför det?
Jag vet inte. Kanske för att han ser upp till dig.
Nej. Jag ser upp till honom.
Är det för kallt här inne för dig?
Nej, det är bra.
Mår han bra?
Jag hoppades att du kunde berätta det.
Vi pratar inte så mycket längre.
Då är vi två.
Jag har inte sett en kvinna på så länge.
Att se dig är-
som att se havet.
Jag är nog bara en damm, tror jag.
Får jag spela nåt för dig?
"Se la mia morte brami."
"Om ni kräver min död."
Carlo Gesualdo skrev den år 1611,-
några år efter att han dödat sin fru och nyfödde son.
Hans fru hade en älskare.
Han letade upp dem med en jaktkniv i handen.
Han högg henne många gånger över hela hennes kropp.
När hon låg och förblödde på golvet-
tvingade han älskaren att klä av henne, ta på sig hennes blodiga nattlinne-
och förödmjuka sig själv.
Innan han sköt honom i huvudet.
Sen gick han upp till övre våningen-
och slog sin son till döds mot sidan av spjälsängen.
Musiken är så vacker att jag nästan glömmer honom,-
glömmer att jag lyssnar på något skrivet av en man-
som krossade sin babys skalle mot en möbel.
Men inte tillräckligt vacker.
Mike vill förstå dig.
Han tror att om han kan förstå dig,-
så kanske han kan förstå sig själv.
Men jag vill inte förstå dig.
Du är en mördare.
Du dödar kvinnor och barn.
Du är en narcissist som föraktar varje sekund av uppmärksamhet du inte själv får.
Jag är här för att berätta att hur det än går för dig,-
så kommer du aldrig att kunna fly den du är.
Har juryn nått enighet i utslaget i målet delstaten Oregon-
mot den tilltalade Christian Michael Longo?
Ja, herr ordförande.
Låt oss höra juryns utslag.
När det gäller mordet på Sadie Longo, vad är ert utslag?
Skyldig, herr ordförande.
När det gäller mordet på Zachary Longo, vad är juryns utslag?
Skyldig, herr ordförande.
När det gäller mordet på MaryJane Longo,-
ska den tilltalade dömas till döden?
Juryn har svarat ja.
När det gäller morden på Madison Longo, Zachary Longo-
och Sadie Longo, säger juryn ja.
Juryn är upplöst.
Det är över. Jag är där ute.
Ordning.
Mr Longo,-
ni hade möjligheten att bespara era offers släktingar ytterligare smärta-
genom att erkänna ert brott.
Istället manipulerade ni rätten, precis som ni manipulerade er familj,-
trots de överväldigande bevisen mot er.
Att beskylla er fru-
för morden på hennes egna barn-
var ett groteskt svek både mot henne och minnet av henne.
Ni måste ha insett att ingen skulle tro på er.
Ni är uppriktigt sagt ett mysterium.
Och det kommer ni att förbli.
Jag placerar er därför i förvar hos Oregons fångmyndighet-
för vidare transport till en dödscell i Oregons delstatsfängelse.
Rätten ajourneras.
KÄRE MIKE
Jag visste att du skulle komma.
Du ser ut att må bra.
Jag skriver ännu.
Ingen skrev tillbaka i början, och det var jobbigt.
Och jag måste ha blivit bättre, för jag har fått två frierier.
Lycka till med det.
Det enda goda som kom ur det här, var att jag fick träffa dig.
Och till och med det förstörde jag.
Jag ångrar det.
Jag också.
Var det därför du skrev till mig?
Är du redo att säga sanningen?
Jag gjorde det.
Jag dödade MaryJane.
När jag kom dit den kvällen satt hon grensle över sängen-
och tryckte ner en kudde mot madrassen.
Under kudden såg jag Madison.
Som kämpade.
Jag vet inte varför hon gjorde det,-
men jag var ursinnig över att det gick ut över vår dotter.
Och sen slog det slint.
Jag blev galen, Mike.
Jag måste ha dödat Zach och Sadie, men jag minns inte.
Jag minns ingenting.
Jag vet inte ens vem jag dödade först. Det är helt tomt.
Det första jag minns är att jag vaknade på flygplatsen.
Fick du en blackout?
Det kan räknas som tillfällig sinnesförvirring.
Jag har en ny advokat. Han bereder en överklagan.
Det är en mäktig historia. Men den är sanslös.
Om MaryJane ville döda Madison, hade hon hela dan på sig.
Varför vänta tills du kom hem?
Antingen är hon beräknande eller så är hon galen.
Det kan inte vara båda.
Det enda som verkar vettigt är att det var ett inbrott.
Du kom hem, hittade alla döda och fick panik.
Du trodde att du skulle åka dit.
Så du dumpade kropparna och flydde.
Men nån annan dödade dem. Är det möjligt?
Kanske.
Nej, det är det inte!
Ingen av dina historier är vattentäta för de är alla jävla lögner.
Du dödade dem, din sjuka fan.
Du dödade dem alla.
Din advokat ringde mig när det gällde överklagan.
Han bad mig vara ett karaktärsvittne.
Det första jag ska säga är att se upp för lögnerna.
Se upp för den tillfälliga sinnesförvirringen.
Se upp för självförsvar. Se upp för inkräktare.
Se upp för allt tårfyllt skitsnack som du kommer med.
Hur går det med boken Mike?
Hur går försäljningen?
Du måste inte skriva klart den. Men du gjorde det.
Du kunde inte låta bli.
Vi är inte så olika.
Jo, det är vi.
Alla dessa historier. Vet du vad? Ingen lyssnar längre.
En person gör det.
Du, Mike.
Jag är det viktigaste som nånsin hänt dig.
Från och med nu kommer du att vara killen som pratade med familjemördaren.
Och det är allt.
Så fort jag öppnar munnen, så kommer du springande.
"Jag hatade honom."
"Jag hatade honom på det intensiva sätt man hatar nån man verkligen bryr sig om."
"Jag hade varit fascinerad av Longo."
"Och också duperad av honom."
"Han var borta. Dömd att dö."
"Jag hade känslan av att jag hade överlevt."
"Ett slags storm."
"Men trots att jag levde och mådde bra,"-
"var det allt jag hade kvar."
Tack.
Mr Finkel, er förläggare lovade en frågestund.
Jag vet att det finns många som har frågor.
Mr Finkel, tror du att han kommer att döda igen, kanske i fängelset?
Det tvivlar jag på.
Måste de tygla honom? Med remmar och så?
Nej.
Var skulle du placera honom på en lista av jämförbara mördare?
Bredvid Ted Bundy? Ed Gein?
Mr Finkel,-
får jag ställa en fråga?
Ångrar du nånsin att du kontaktade honom?
Vad menar du?
Christian Longo har förlorat sin frihet,-
men när jag hör dig läsa idag,-
så undrar jag om du också förlorat nåt.
MIKE FINKEL SKREV ALDRIG FÖR THE NEW YORK TIMES IGEN.
HAN BOR KVAR I MONTANA MED JILL OCH DERAS TRE BARN.
ETT ÅR SENARE ERKÄNDE LONGO ATT HAN MÖRDAT HELA SIN FAMILJ.
FRÅN DÖDSCELLEN-
HAR HAN SKRIVIT ARTIKLAR FÖR FLERA OLIKA TIDNINGAR.
INKLUSIVE THE NEW YORK TIMES.
MIKE OCH CHRISTIAN TRÄFFAS ÄNNU DEN FÖRSTA SÖNDAGEN VARJE MÅNAD.
Översättning: Ulrika Lindfors-Davis, Deluxe Released on www.Danishbits.org